Contes+tradicionals

= ** ALGUNS CONTES TRADICIONALS DE LA TORRE DE LES MAÇANES: ** =

Ací teniu dos contes tradicionals de la Torre de les Maçanes.
> Hi havia una vegada, en un poblet de la muntanya, vivien dos germanets, Peret i Marieta, amb els seus pares i la iaia. Però era una família molt pobra, i el pare havia d'anar a treballar de Sòl a Sòl. > Un dia, Peret i Marieta estaven al corral fen de les seues: > - Peret, com et menges els ous sense que ho sàpiga la mare? > - Es fàcil, mira. Li faig un foradet menudet amb una pedreta i per ací xucle. Així la mare pensa que ha sigut la gallina qui la picat o que el ou s'ha badat. > > De sobte la seua mare va cridar a Peret: - Deixa'm provar a mi! > - Peret, vine! > - Ja vaig mare, ja vaig. > - Mira Peret, el pare hui s'ha deixat l'olla del dinar a casa. Podries dur-li el dinar al mas del oncle Enselmo? > - Clar que sí, mare! > - Però ves en compte que no es caiga. > - Sí, mare. Però Peret el que volia era menjar-se el dinar, ja que feia molt de temps que no menjava alguna cosa de profit. I així va fer, va destapar l'olla i es va menjar tot el dinar del seu pare. Quan va tornar a casa li va dir a la seua mare que el dinar li havia caigut mentre anava cap al bancal del oncle e Enselmo i la mare es va enfadar tant que va agafar un ganivet i va fer a Peret en trocets molt menudets. - Mare, vinga cap ací. He comprat esta carn tan bona que li agrada al meu home. Pots fer un "puxero" d'eixos tan bons? > - Clar que sí, filla! I la iaia va fer el dinar. I quan va acabar va cridar a Marieta: - Marieta, vine cap ací! > - Sí iaia, ja vaig. Què vol? > - Mira, com que no sé per on para el teu germà, pots dur-li tu el dinar al pare? > - Sí, sí. > - Però t'en recordes per on es va? > - Clar que sí iaia, no patisca. I Marieta s'en va anar cap al bancal de l'oncle Enselmo. Peró la oloreta li va obrir la gana i va destapar l'olla. I quina sorpresa es va endur! Sabeu el que va veure? Doncs un ditet menudet igualet que el del seu germanet. Quina tristor li va agafar! Però Marieta, que li tenia molta por a la seua mare, va agafar el ditet i el va plantar davall d'un pomer i va resar per el seu germanet. Després va dur el menjar a son pare i quan va acabar de menjar Marieta va agafar tots els ossets i els va plantar en el mateix pomer. Al dia següent, quan va passar la seua mare per a comprar al mercat va veure al seu fill damunt del pomer: - Ai, Peret! Quina alegria! > - Però Peret no va dir res.I mira quines pomes tan bones. > - Peret em dones pometes? > - No, no, no. Que tu em vas matar. I la mare se'n va anar tota espantada. Al poc temps va passar la iaia que se' n anava a missa. - Peret que fas ahí dalt? > Però Peret no va dir res. > - Quin pomer tan maco! Peret, Peret, em dones pometes? > - No, no no. Que tu em vas cuinar. I la iaia s'en va anar tota apenada pel que havia passat. Però al capvespre va passar el pare que tornava de treballar. - Peret, Peret, em dones pometes? > - No, no, no. Que tu em vas menjar! I el pare s'en va anar tot enfadat per el que havia passat. I ja a la mitjanit, va anar Marieta que anava fugint de la seua casa buscant un refugi, i va parar a resar-li una última vegada al seu germà. - Ai germà! La mare s'ha tornat boja i jo ja no puc viure més amb aquella família. > - No et preocupes Marieta, jo sempre estaré amb tu. > - Però Peret si estàs viu! > - Clar que sí. I has vist quines pomes tan boniques? > - Ai sí. Peret em dones pometes? > - Clar que sí, clar que sí. Totes per a tu.
 * ** Peret i Marieta. **

I així els dos germans van fugir d'eixa família i van ser feliços per sempre amb el seu pomer.

> Un bon matí d'hivern, a això de les 6 de la matinada quan el Sòl estava eixint per l'horitzó, un pardalet va baixar a la basseta del riuet Amadorio per beure. > Com que havia nevat, l'aigua de la bassa estava congelada i el pardalet amb el seu bec va tindre que fer un foradet al gel per poder beure. Però el gel va cedir i es va trencar, i una poteta del pardalet es va quedar dins del gel i per més que estirava i estirava, el pardalet no podia eixir del gel. > - I ara que faré?- i el pardalet va començar a plorar.- Gel, gel, tu que eres tan fort, deixa que puga treure la meua poteta. > - No puc, no soc el més fort. > - I qui és més fort que tu? > - El Sòl, que pot derretir el gel. > > Així doncs, el pardalet va cridar al Sòl: > - Sòl, Sòl, tu que eres tant fort. Pots derretir el gel, per a que jo puga recuperar la meua poteta. > - No, jo no sóc el més fort. > - I qui és més fort que tu? > - Els núvols que poden tapar-me. > > I així el pardalet va cridar als núvols que tapaven al Sòl: > - Núvols, núvols, vosaltres que sou tan forts, ajudeu-me per a que el Sòl desfaça el gel, i el gel em torne la poteta a mi. > - No poden, no som els més forts. > - I qui és més fort que vosaltres? > - El vent. > > El pardalet, ja una mica nerviós, va cridar al vent. > - Vent, vent, tu que eres tan fort. Ajuda'm per a que els núvols deixen de tapar el Sòl, el Sòl desfaça el gel i el gel em torne la poteta a mi. > - No, jo no sóc el més fort. > - I qui és més fort que tu? > - Les parets, que no em deixen entrar dins de les cases. > > Així el pardalet va parlar amb les parets de la casa de l'oncle Remigio. > - Parets, vosaltres que sou tan fortes, ajudeu-me per a que el vent espente les boires, les boires deixen passar el Sòl, el Sòl derretisca el gel, i el gel em torne la poteta a mi. > - Nosaltres no som les més fortes. > - I qui és més fort que vosaltres? > - Les rates que poden foradar-nos. > > El pardalet ja estava una mica cansat de tot açò, però va parlar amb les rates que vivien en les parets. > - Rates, vosaltres que sou tan fortes, ajudeu-me per a que les parets deixen passar a l'aire, l'aire espente els núvols, els núvols deixen passar el Sòl, el Sòl derretisca el gel, i el gel em torne la poteta a mi. > - No som les més fortes. > - I qui és més fort que vosaltres? > - Les raboses que ens poden menjar. > > El pardalet no tenia moltes esperances però així i tot va parlar amb una raboseta que hi havia per allí volen fer caça a les rates. > - Rabosa, tu que eres tan forta, ajudam per a que les rates foraden les parets, les parets deixen passar l'aire, l'aire espente els núvols, els núvols deixen passar el sol, el sol derretisca el gel, i el gel em torne la poteta a mi. > - No sóc la més forta. > - I qui és més forta que tu? > - L'home que em pot donar caça. > > El pardalet va començar a plorar, no havia servit de res tot el que havia fet. Però de sobte va aparèixer per allí un home que volia caçar a la rabosa. El pardalet va començar a cantar com un boig (piopiopiopiopiopiopiopiopiopio) per a avisar a la rabosa. Aquesta s'en va anar corrent deixant lliures així a les rates, que van continuar fent caus a la paret, i així la paret va poder deixar passar l'aire, l'aire va espentar els núvols que s'en van anar molt lluny, i el Sól va poder així lluir com mai i va derretir el gel. I així el pardalet va poder recuperar la seua poteta i es va allunyar d'aquell lloc volant i donant-li les gràcies a tots els seus amics.
 * ** El pardalet de la poteta. **